ORGANIZACE 
SPOJENÝCH NÁRODů		CCPR	

Mezinárodní pakt 
o občanských a 
politických právech	Distr.
Omezená*

CCPR/C/75/D/946/2000

19. srpna 2002
Originál: ANGLIČTINA	

Výbor pro lidská práva
Sedmdesáté páté zasedání
8. - 26. července 2002

NÁZOR*

Sdělení č. 946/2000

Předloženo:			Panem L. P.

Údajná oběť:			Autor a jeho syn (jména zatajena)

Stát:				Česká republika
	
Datum sdělení:		17. květen 1999 (původní podání)

Referenční dokumenty:	Rozhodnutí Zvláštního zpravodaje podle pravidla 91, 				předložené státu 28. září 2000 (nepublikováno ve formě 				dokumentu)

Datum přijetí stanoviska:	25. července 2002

Na zasedání 25. července 2002 Výbor pro lidská práva podle článku 5, odst. 4 Opčního protokolu Mezinárodního paktu o občanských a politických právech přijal Stanovisko ke sdělení č. 946/2000. Text tohoto Stanoviska je přiložen k tomuto dokumentu.

[PŘÍLOHA]

____________________________________
*Zveřejněno na základě rozhodnutí Výboru pro lidská práva

PŘÍLOHA

Stanovisko Výboru pro lidská práva podle článku 5, odst. 4 Opčního protokolu Mezinárodního paktu o občanských a politických právech

	Sedmdesáté páté zasedání

ve věci

	Sdělení č. 946/2000**

Předloženo:			Panem L. P.

Údajná oběť:			Autor sdělení a jeho syn

Stát:				Česká republika

Datum sdělení:		17. květen 1999 (úvodní podání)

Výbor pro lidská práva, ustanovený podle článku 28 Mezinárodního paktu o občanských a politických právech

na zasedání 25. července 2002

ukončil své posouzení sdělení č. 946/2000, předloženého Výboru pro lidská práva panem L. P. podle Opčního protokolu Mezinárodního paktu o občanských a politických právech,

po zvážení všech písemných materiálů k věci předložené Výboru autorem sdělení a státem,

přijal následující stanovisko:

____________________________________
** Na prozkoumání tohoto sdělení se podíleli následující členové Výboru: pan Abdelfattah Amor, pan Nisuke Ando, pan Prafullachandra Natwarlal Bhagwati, pan Maurice Glèlè Ahanhanzo, pan Ahmed Tawfik Khalil, pan Eckhart Klein, pan David Kretzmer, pan Rajsoomer Lallah, pan Rafael Rivas Posada, pan Martin Scheinin, pan Ivan Shearer, pan Hipólito Solari Yrigoyen, pan Patrick Vella a pan Maxwell Yelden

Individuální stanovisko podepsané členy Výboru panem Nisukem Andou a Prafullachandrou Natwarlalem Bhagwatim je přiloženo k tomuto dokumentu.

Stanovisko podle článku 5, odst. 4 Opčního protokolu

1.	Autorem sdělení je L. P., občan České republiky. Autor uvádí, že on a jeho syn jsou v České republice1 obětmi porušování Mezinárodního paktu o občanských a politických právech (dále Paktu), článku 17, odst. 1 a 2 a článku 2, odst. 3. Autor není právně zastoupen.

Fakta předložená autorem:

2.1 	Autor je podnikatel a vedoucí představitel nevládní organizace "Spravedlnost dětem" a jedním ze zakládajících členů "Společnosti pro rodinnou mediaci". Má syna, narozeného v roce 1989. Od března 1991, kdy došlo k odloučení autora a manželky a matky jeho syna, paní R. P, je jejich syn ve výlučné péči matky a autorovi je odmítán pravidelný kontakt s ním.

2.2 	Autorovi bylo upraveno právo na styk se synem na každý druhý víkend od soboty ráno do neděle večer předběžným opatřením Okresního soudu pro Prahu-západ z 12. července 1993, které bylo dále potvrzeno předběžným opatřením soudu ze dne 2. října 1995. Paní R. P. se však nepodřídila těmto rozhodnutím a odmítá od té doby umožnit pravidelný kontakt autora se synem. Pouze během let 1994 a 1995 byl autorovi umožněn nepravidelný styk se synem, avšak pod dozorem člena rodiny paní R. P. či ozbrojeného příslušníka bezpečnostní služby. Paní R. P. byla opakovaně pokutována za své odmítání podřídit se rozhodnutím soudů.

2.3 	V roce 1994 autor inicioval trestní řízení proti ní ohledně spáchání trestného činu maření výkonu úředního rozhodnutí, podle zákona č. 140/1961 Sb., § 171, odst 3. Případem se zabýval Okresní soud v Ústí nad Labem, a v době autorova podání k Výboru dne 9. února 2002 nebylo v této věci dosud rozhodnuto.

2.4 	Autor posléze podal trestní oznámení proti paní R. P. pro spáchání trestného činu maření výkonu úředního rozhodnutí ohledně dalších předběžných opatření upravujících autorův styk se synem od prosince 1997 do srpna 1998. Věc byla odročena po dobu dvou let, od 11. ledna 1999 do 14. února 2001, kdy se soudce nakonec vyloučil z případu. Nový soudce řízení proti paní R. P. zastavil. Autor však uvádí, že rozhodnutí nebylo doručeno zúčastněným stranám v souladu se zákonem, a proto nevstoupilo v platnost. Autorova stížnost u Ústavního soudu byla odmítnuta.

2.5 	Dne 18. listopadu 1993 byla Okresním soudem v Kladně paní R. P. odsouzena pro spáchání 3 trestných činů v souvislosti s případem péče o dítě. Proti rozhodnutí bylo podáno odvolání, těsně před vynesením rozsudku odvolacího soudu byla paní R. P. omilostněna ze dvou trestních činů, zatímco o třetím nebylo rozhodnuto a nakonec byl promlčen. Dne 20. listopadu 1995, autor podal ústavní stížnost, která byla odmítnuta s odůvodněním, že autor nebyl účastníkem řízení.
___________________________
 1 Česká a Slovenská federativní republika ratifikovala Opční protokol v březnu 1991, avšak 31. prosince 1992 přestala Česká a Slovenská federativní republika existovat. Dne 22. února 1993 Česká republika oznámila, že se stává následnickým státem ve vztahu k Paktu a Opčnímu protokolu.

2.6 	Ve svém posudku z. 1. června 1992 soudní znalci MUDr. J. K. a MUDr. J. B. uvádějí, že autorova manželka trpí duševní poruchou ve vývoji osobnosti. V dalším posudku z 11. května 1993 MUDr. J. C. a PhDr. H. D. uvádějí, že autorova manželka poškozuje zájem jejich syna tím, že neumožňuje kontakt mezi otcem a synem. Tyto posudky jsou podpořeny posudkem soudního znalce PhDr. V. F. ze dne 14. května 1995 a 15. dubna 1997.

Stížnost

3.1	Autor uvádí, že byla porušena jeho práva a práva jeho syna na ochranu jejich rodinného života, včetně jeho práva na pravidelný styk se synem. 

3.2 	Autor prohlašuje, že orgány České republiky odmítají jednat na základě soudních rozhodnutí, která ho opravňují k pravidelnému styku se svým synem, a tím porušují jeho práva i práva jeho syna na ochranu jejich rodinného života podle čl. 17, a na účinnou ochranu podle článku 2, odst. 3 Paktu.

Podání státu k přípustnosti a podstatě věci sdělení:

4.1 	Dne 28. února 2002 předložila Česká republika note verbale své podání k přípustnosti a podstatě věci sdělení. Považuje sdělení za nepřípustné pro nevyčerpání domácích opravných prostředků a pro prokazatelnou neopodstatněnost.

4.2 	K věci stát uvádí, že rozvodové řízení mezi autorem a jeho manželkou, které bylo zahájeno v roce 1989, stále trvá. Výchova a péče o jejich syna je proto upravena předběžnými opatřeními. Obsáhle spisy týkající se tohoto rozvodu mají v současnosti několik tisíc stran.

4.3 	Stát uvádí, že 22. listopadu 1994 autor podal trestní oznámení na paní R. P. pro maření výkonu úředního rozhodnutí podle § 171, odst. 3 zákona č. 140/1961 Sb. - trestního zákona.

4.4 	Dne 16. září 1997 se konalo jednání před Okresním soudem v Ústí nad Labem. Podle protokolu z jednání je známo, že po řeči státního zástupce autor požadoval informace o svých procesních právech. Soudce mu poradil, aby si přečetl § 43 zákona č. 141/1961 Sb., trestního řádu. Autor to odmítl udělat a přednesl, že soudce, státní zástupce a všichni státní zástupci na Okresním státním zastupitelství v Ústí nad Labem jsou proti němu podjatí. Autor rovněž informoval soud, že podal na soudce trestní oznámení. Dne 19. září soud rozhodl, že soudce nebude vyloučen pro podjatost. Autor se proti tomuto rozhodnutí odvolal stížností podanou ke Krajskému soudu v Ústí nad Labem, jenž stížnost 23. března 2000 zamítl. Další jednání bylo naplánováno na 13. února 2001, ale případ stále není uzavřen.

4.5 	Dne 29. prosince 1994 autor podal trestní oznámení na paní R. P. pro trestný čin útisku podle § 237 Sb., trestního zákona.

4.6 	Policie však 30. června 1995 rozhodla tento případ odložit. Autorova stížnost proti tomuto rozhodnutí byla zamítnuta usnesením státního zástupce v Ústí nad Labem podle § 148, odst. 1 písmeno c) trestního řádu.

4.7 	Státní zástupce inicioval u Okresního soudu v Ústí nad Labem oddělené trestní řízení proti paní R. P. pro maření výkonu úředního rozhodnutí podle § 171, odst. 3 trestního zákona. Jednání proběhla 13. května a 17. srpna 1999, vypovídal jak autor, tak jeho manželka. Soud byl poté odročen za účelem doplnění důkazů. Soudce požádal Krajský soud o dokumentaci k případu, ale neobdržel ji, neboť spis byl mezitím zaslán Vrchnímu soudu ve věci autorova odvolání. Další jednání bylo rovněž odročeno za účelem doplnění důkazů poté, co právník paní R. P. požádal, aby byl do důkazů zahrnut znalecký posudek na autorova syna. Případ je stále neuzavřen.

4.8 	Státní zástupce zahájil na základě trestních oznámení autora další trestní řízení proti paní R. P. Vyšetřovatel však rozhodl o zastavení trestního stíhání s přihlédnutím k názoru znalce z oboru klinické psychologie, který uvedl, že autorův syn je velmi pevný ve svých názorech, a odmítá trávit s autorem čas určený soudem.

4.9 	Autor podal stížnost proti rozhodnutí vyšetřovatele. Dne 5. dubna 2000 státní zástupce zamítl tuto stížnost jako neopodstatněnou podle § 148, odst. 1 písmeno a) trestního řádu.

4.10 Autor se domáhal přezkoumání tohoto rozhodnutí, ale jednání ve věci stížností bylo zastaveno 6. října 2000 pro nedostatek právních důvodů.

4.11 Autor podal celkem 8 ústavních stížností, 7 z nich bylo zamítnuto jako prokazatelně neopodstatněné. Stížnosti se týkaly údajného porušení práva na soudní ochranu. Ve dvou stížnostech si autor stěžoval, že byl pokutován za ústní napadení soudce. V dalším návrhu požadoval pokutu pro paní R. P., a v dalším si stěžoval na rozhodnutí policejního vyšetřovatele nezahájit trestní stíhání. Ve dvou návrzích autor žádá o zrušení rozhodnutí krajského soudu a usnesení Ústavního soudu. V dalším návrhu žádal dodatečné informace pro svoji žádost. Ústavní stížností, která nebyla zamítnuta z důvodu prokazatelné neopodstatněnosti, se Ústavní soud rozhodl nezabývat, protože se nejednalo o řádný návrh na zahájení jednání Ústavního soudu, nýbrž o pouhou stížnost na činnost Státního zastupitelství a žádost o předběžné opatření.

4.12 	Co se týče přípustnosti sdělení, stát argumentuje, že autorovy ústavní stížnosti se týkají jiných práv než těch, kterých se dovolával před Výborem. Proto by sdělení mělo být považováno za nepřípustné pro nevyčerpání domácích opravných prostředků.

4.13	Dále stát tvrdí, že dokumentace poskytnutá autorem neprokazuje, že by ze strany českých státních orgánů docházelo ke svévolnému nebo nezákonnému zasahování ve smyslu čl. 17 Paktu. Sdělení by proto mělo být považováno za nepřípustné z důvodu zjevné nepodloženosti.

4.14 	K podstatě věci sdělení, ohledně čl. 17, stát znovu opakuje, že nikdy svévolně ani nezákonně nezasahoval do autorových práv ve smyslu čl. 17 paktu, a že ve všech případech činnost a rozhodování soudů byly v souladu s procesními pravidly, která stanoví zákon. Zdůrazňuje, že vysoký počet autorových žádostí a návrhů vyústil ve výrazné zpoždění v rozhodování ve věci rozvodového a opatrovnického řízení. Podle státu autor obvinil z podjatosti prakticky všechny státní orgány, které jednají ve věci řešení jeho rodinných problémů. Podal trestní oznámení proti vyšetřovatelům, státním zástupcům a soudcům, stejně jako proti rodičům paní R. P. a dalším osobám blízkým paní R. P.

4.15 	Ve věci autorova tvrzení o porušování čl. 2 odst. 3 písm. a) a c) Paktu, stát tvrdí, že sdělení nespadá pod uvedený odstavec. 

Vyjádření autora:

5.1 	Na podání státu odpověděl autor písemně 22. dubna 2002. Tvrdí, že stát různými způsoby zkresluje skutečnosti. Autor uvádí, že stát se vyhýbá podstatě věci, tedy že v průběhu rozvodového řízení je mu již 11 let znemožněn kontakt s jeho synem, a že orgány České republiky zanedbávají ochranu jeho práv jako otce tím, že nezajišťují řádné vyšetřování týkající se jeho trestních oznámení. 

5.2 	Co se týče tvrzení státu, že autor nevyčerpal opravné prostředky na úrovni státu, protože neuváděl práva chráněná Paktem ve svých ústavních stížnostech, autor zdůrazňuje, že se dovolával podstaty práv Paktu tvrzením, že mu stát neposkytuje ochranu před svévolným vměšováním do jeho soukromého a rodinného života, a že tuto ochranu neprosazuje všemi dostupnými prostředky.

5.3 	Ohledně tvrzení státu, že velké množství podání autora k soudům vyústilo ve zpoždění soudního řízení, autor argumentuje, že stát zaměňuje příčiny a následky, a že velký počet podání je výsledkem tolerance státu k trestné činnosti paní R. P.

5.4 	Autor dále tvrdí, že jediné trestní oznámení, které podal proti prarodičům svého syna, se týkalo matky paní R. P., která omezovala jeho rodičovská práva a verbálně a fyzicky jej napadala. Rovněž podal trestní oznámení na nového manžela matky paní R. P., který mu vyhrožoval zabitím a nebyl postižen za zranění autora, které mu způsobil dne 30. října 1999. 

5.5 	Podle autora má trestní řízení podle znění § 1 trestního řádu působit k upevňování zákonnosti a k předcházení a zamezování trestné činnosti. Podle tohoto paragrafu má stát za povinnost jednat tak, aby zastavil porušování jeho práv v oblasti péče o jeho syna a zamezil jejich dalšímu pokračování. Autor zdůrazňuje, že inicioval trestní řízení proti paní R. P. ne proto, že by se domníval, že je uvalení vazby na jeho manželku nutné, ale proto, že již samotná procedura směřující ke vzetí do vazby by ji mohla přimět k ukončení jejího trestuhodného porušování práv autora na styk s dítětem.

Záležitosti a projednávání před Výborem

Posouzení přípustnosti

6.1 	Před posouzením jakékoli stížnosti obsažené ve sdělení, Výbor pro lidská práva musí, v souladu s pravidlem 87 svých procedurálních pravidel, rozhodnout, zda sdělení je přípustné podle Opčního protokolu Paktu.

6.2 	Výbor zjistil, že stejná záležitost není projednávána v rámci jiné procedury mezinárodního vyšetřování nebo dohody ve smyslu článku 5, odst. 2 a) Opčního protokolu.

6.3 	Co se týče kriteria přípustnosti podle článku 5, odst. 2  b), stát tvrdí, že ústavní stížnosti autora se týkaly jiných práv než těch, kterých se dovolával před Výborem a proto nevyčerpal opravné prostředky na úrovni státu. Protože není jasné, jaká byla přesná povaha tohoto řízení, Výbor poznamenává, že řízení ohledně rozvodu a úpravy výchovy dítěte pokračuje 13 let bez konečného rozhodnutí2. Zatímco určité zpoždění v řízeních může být způsobeno samotným autorem, Výbor poté, co vzal v úvahu všechny okolnosti případu, došel k závěru, že při aplikaci opravných prostředků došlo k neodůvodněným průtahům3 podle článku 5, odst. 2  b) Opčního protokolu.

6.4 	Výbor bere na vědomí, že autor ve svém podání rovněž uvádí, že jsou porušována práva jeho syna. Avšak, protože autor neuvádí, že reprezentuje svého syna, Výbor konstatuje, že tato část sdělení je podle článku 1 Opčního protokolu nepřípustná.

6.5 	Výbor vzal na vědomí argument státu, že sdělení neprokazuje, že by ze strany českých státních orgánů došlo ke svévolnému nebo nezákonnému zasahování ve smyslu čl. 17 Paktu. Přesto Výbor usoudil, že pro potřeby přípustnosti autor dostatečně zdůvodnil, že se jeho sdělení týká čl. 17 Paktu tím, že pojednává o údajném pochybení státu chránit jeho právo na styk se synem. Proto se Výbor rozhodl, že sdělení je přípustné, neboť se týká čl. 17 spolu s čl. 2 Paktu.

__________________________

2 Viz případ č. 514/1992, Fei v. Colombia, bod 8.4, Stanovisko přijaté 4. dubna 1995
3 Viz též případ č. 417/1990, Balaguer v. Spain, Stanovisko přijaté 15. července 1994

Posouzení podstaty věci

7.1 	Výbor pro lidská práva posoudil toto sdělení z hlediska všech informací, které měl k dispozici od účastníků, v souladu s čl. 5, odst. 1 Opčního protokolu.

7.2 	Co se týče údajného porušování čl. 17, Výbor bere na vědomí tvrzení státu, že žádná dokumentace nedokazuje, že by ze strany státu docházelo ke svévolnému nebo nezákonnému zasahování do autorovy rodiny, dále že rozhodnutí všech soudů na všech úrovních odpovídaly procesním pravidlům stanovených zákonem, a že zpoždění rozhodnutí ve věci rozvodového a opatrovnického řízení je způsobeno vysokým počtem autorových návrhů. Toto sdělení však není založeno pouze na článku 17, odst. 1 Paktu, ale rovněž na odstavci 2 tohoto ustanovení, podle kterého má každý právo na zákonnou ochranu proti zasahování nebo útokům do soukromého a rodinného života.

7.3 	Výbor se domnívá, že článek 17 všeobecně zahrnuje účinnou ochranu práv rodiče na pravidelný kontakt se svými nezletilými dětmi. I když se mohou vyskytnout výjimečné okolnosti, při kterých je kontakt odepřen v zájmu dítěte a tato úprava nemůže být považována za svévolnou či nezákonnou, v projednávaném případě tuzemské soudy v České republice rozhodly, že takový kontakt má být udržován. Proto je tedy Výbor postaven před otázku, zda stát zajistil účinnou ochranu práv autora na styk se synem v souladu se soudním rozhodnutím státu.

7.4 	Přesto, že soudy opakovaně pokutovaly manželku autora za nedodržování předběžných opatření upravujících styk autora se synem, tyto pokuty nebyly ani plně vymáhány ani nahrazeny dalšími opatřeními, která by zajistila práva autora. Za těchto okolností, a poté, co bylo vzato v úvahu značné zpoždění v různých stadiích řízení, Výbor konstatuje, že autorovým právům podle čl. 17 Paktu spolu s čl. 2, odst. 1 a 2 Paktu nebyla poskytnuta účinná ochrana. Proto je Výbor toho názoru, že tato fakta prokazují porušení čl. 17 spolu s čl. 2 Paktu.

8. 	V souladu s článkem 2, odst. 3 (a) Paktu, je stát povinen poskytnout autorovi účinnou ochranu, která by zahrnovala opatření k zajištění okamžitého prosazení nařízení soudů týkajících se styku autora se synem. Stát je rovněž povinen zabránit podobnému porušování zákona v budoucnosti.

9. 	S ohledem na to, že Česká republika přistoupením k Opčnímu protokolu uznala oprávnění Výboru posuzovat, zda byl nebo nebyl porušen Pakt, a že podle článku 2 Paktu se stát zavázal všem jednotlivcům žijícím na jeho území či pod jeho jurisdikcí zajišťovat práva uznaná Paktem a poskytnout jim účinnou a vymahatelnou ochranu, v případě, že bylo prokázáno jejich porušení, si Výbor přeje do devadesáti dnů obdržet od státu informaci o opatřeních, která byla učiněna k uvedení stanoviska Výboru v platnost. Stát je rovněž žádán, aby zveřejnil stanovisko Výboru.

[Přijato v angličtině, francouzštině a španělštině, přičemž anglický text je originál. Dodatečně bude publikováno v arabštině, čínštině a ruštině jako část výroční zprávy Výboru pro Valné shromáždění.]

Individuální názor členů Výboru
pana Nisuke Anda a pana Prafullachandry Natwarlala Bhagwatiho

Zatímco souhlasím s přípustnosti sdělení podle čl. 5, odst. 2 (b) Opčního protokolu, nesdílím názor Výboru, že autorova práva byla porušena podle článku 17 ve spojení s článkem 3 Paktu.

Za prvé, podle mého názoru ustanovení článku 1 negarantuje "absolutní právo" odloučeného otce na přístup ke svému dítěti, které je v péči matky. Výbor by si měl připomenout svůj názor na sdělení č. 201/1985 (Hendriks v. Nizozemí), kde stejná nebo podobná situace byla posuzována podle článku 23.

Za druhé, Výbor došel k závěru, že autorovi nebyla poskytnuta "účinná ochrana", která měla být poskytnuta podle čl. 17 a 2 (bod 7.4). Podle mého názoru však stát udělal, co mohl. Proto v předběžném soudním rozhodnutí u Okresního soudu pro Prahu-západ ze dne 12. července 1993, potvrzeném v dalším soudním rozhodnutí z  2. října 1995, bylo autorovi umožněno vidět syna každý druhý víkend. Ve skutečnosti bylo autorovi umožněno vidět syna během let 1994 a 1995, i když nepravidelně a pod dozorem člena rodiny matky nebo ozbrojeného příslušníka bezpečnostní služby (bod 2.2). Později, když ze strany matky docházelo k nedodržování rozhodnutí soudu, státní zástupce podal na matku trestní oznámení (bod 4.6). Navíc, státní zástupce inicioval další trestní řízení proti matce na základě trestního oznámení podaného samotným autorem (bod 4.7). Je zřejmé, že matka byla opakovaně pokutována (bod 2.2).

Za třetí, přestože nerozumím, proč matka zatvrzele odmítala dovolit otci vidět syna, všiml jsem si faktu, že během prověřování dalších výše zmíněných trestních oznámení, znalec z oboru klinické psychologie konstatoval, že autorův syn je velmi pevný ve svých názorech a odmítl trávit s otcem čas určený soudem (bod 4.7). S ohledem na to, že syn, kterému bylo hodně přes deset let, by měl být schopen vyjádřit svůj vlastní názor, a že otec neučinil žádné zvláštní vyjádření k tomuto bodu, myslím, že Výbor by měl patřičně zvážit synův vlastní názor. V tomto ohledu bych rád zdůraznil, že nejdůležitější v tomto případě je "nejlepší zájem dítěte" a že české soudy by měly mít konkrétní podklady, aby posoudily tuto záležitost, zatímco autor neposkytl Výboru dostatečné materiály, aby vyvrátil názory soudů. V každém případě, je zavedenou právní praxí Výboru, že to není Výbor, ale příslušný domácí soud, který vyhodnocuje fakta a důkazy v daném případě, pokud takové vyhodnocení není zaujaté nebo neznamená odmítnutí výkonu spravedlnosti.

Nakonec autor tvrdí, že stát nedokázal prosadit ochranu všemi dostupnými prostředky (bod 5.3) a Výbor konstatuje, že stát má povinnost poskytnout autorovi účinnou nápravu, která by měla zahrnovat opatření k zajištění okamžitého prosazení rozhodnutí soudů týkajících se styku (bod 8). Avšak vezmeme-li v úvahu specifickou povahu rodinných záležitostí všeobecně a zvláštní okolnosti tohoto případu, musím připustit, že právní prostředky nejsou všemocné a že existují určitá omezení, přes která jít nemohou a neměla by. Proto je těžké očekávat, že stát mohl udělat více, než ve skutečnosti udělal.